T é z y
príspevku predneseného na diskusii na konferencii 
“Národné právo versus európske právo – národná ústava 
a euroústava po rozšírení EÚ”
 (Berlín, apríl 2005)
JUDr. Ernest Valko
K otázkam:

1.	Platí bezvýhradná prednosť práva Európskych  spoločenstiev pred národným právom alebo sú ústavy krajín (alebo aspoň ich základné princípy) z tohto vyňaté?

Všeobecná poznámka: Ide o základnú problematiku, závery k nej zásadne ovplyvnia odpovede na otázky č. 2 až 10 .
Čl. 249 (predtým čl. 189) Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva (Rímska zmluva z r. 1957) ustanovuje iba “všeobecnú platnosť”, “záväznosť” a “priamu uplatniteľnosť” nariadení. O prednosti práva ES výslovne nehovorí. 
Podľa čl. I- 6 návrhu Zmluvy o Ústave pre Európu, (ďalej len “Zmluva”, príp. “Zmluva o ústave”), Ústava a právo Únie má “prednosť pred právom členských štátov”. 

Medzinárodné právo všeobecne prenecháva voľbe štátov, akým spôsobom zabezpečia plnenie svojich medzinárodných záväzkov (otázka transformácie). Preto priama uplatniteľnosť práva ES a EÚ vytvára z tohto práva autonómny, resp. samostatný právny systém, odlišný od práva medzinárodného i národného. Právo ES je samostatný právny poriadok nadnárodného charakteru, ktorý podľa môjho názoru postupne nadobudol znaky právneho poriadku štátneho zväzku najmä schopnosťou vytvárať a používať vlastné právotvorné, aplikačné a kontrolné mechanizmy. 
Súčasne však platí, že primárne európske právo bolo vytvorené formou medzinárodných zmlúv (Zmluva o založení Európskeho spoločenstva uhlia a ocele , Zmluva o založení Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu, Zmluva o založení Európskeho spoločenstva, Zmluva o Európskej únii atď.), preto jeho dodržiavanie musí rešpektovať princípy medzinárodného práva, predovšetkým zásadu pacta sunt servanda. Z nej vyplýva povinnosť plniť prijaté záväzky, t.j. zmluvy, tvoriace primárne európske právo. Zo zásady pacta sunt servanda však vyplýva aj povinnosť plniť záväzky, vyplývajúce z právnych predpisov a rozhodnutí, vydaných orgánmi, vytvorenými primárnym európskym právom,  teda z legislatívnej právomoci orgánov ES resp. EÚ, t.j. záväzky zo sekundárneho európskeho.

Medzinárodné právo štátom nepredpisuje, akým spôsobom majú zabezpečiť plnenie prijatých zmluvných a na zmluvách založených záväzkov. Tento postup spočíva v prednostných doložkách, ktoré nie sú inštitútom medzinárodného práva, ale sú inštitútom jednak komunitárneho práva, jednak národného (vnútroštátneho práva).
Ešte pred formulovaním cit. Čl. I-6 Zmluvy o Ústave vyslovil prednosť pred národným právom Európsky súdny dvor. V prípade Costa c/a Enel v r. 1964 ESD odmietol právomoc Ústavného súdu Talianskej republiky zaoberať sa súladom talianskeho právneho predpisu so Zmluvou o založení Európskeho spoločenstiev a vyriekol, že záväzný výklad práva ES prináleží výlučne jemu. “Nad právom vznikajúcim zo Zmluvy o EHS ako z nezávislého prameňa práva, nemôžu vzhľadom na jeho osobitnú a pôvodnú povahu prevážiť ustanovenia vnútroštátneho práva v akejkoľvek podobe”. Právo podrobnosti ESD odvodil z komunitárneho práva. “Záväzky obsiahnuté v Zmluve... by neboli bezpodmienečné, ale stali by sa  podmienenými, ak by mohli byť spochybnené neskoršími právnymi predpismi zmluvných strán”.  
V prípade Simenthal II  ESD argumentáciu rozvinul tak, že  sudca nemusí brať ohľad na vnútroštátne ústavné pravidlá v prípade, ak ide o kontrolu legality komunitárneho práva, pretože prednosť práva ES pôsobí nezávisle od ústavných pravidiel členských štátov.
V prípade účinnosti Zmluvy o Ústave a jej čl. I- 6 bude právo prednosti potvrdené zmluvne a na konštitucionálnej úrovni. (Porov. aj čl. I-33, II-111n.)
V práve Slovenskej republiky doložku prednosti formulujú alebo sa jej dotýkajú najmä ustanovenia čl. 1 ods. 2, čl. 7 ods. 2 a 5 , čl. 144 ods. 1, čl. 154c ods. 1 (a čiastočne opačne čl. 125a) Ústavy SR. 
Naplnením postulátu čl. 1 ods. 2 Ústavy SR, ktorým sa Slovenská republika hlási k všeobecným pravidlám medzinárodného práva a zaväzuje sa tieto pravidlá, medzinárodné zmluvy a ďalšie medzinárodné záväzky dodržiavať, sú najmä ustanovenia čl. 7 ods. 2 a 5. Podľa prvého z nich “právne záväzné akty Európskych spoločenstiev a Európskej únie majú prednosť pred zákonmi Slovenskej republiky”. Podľa čl. 7 ods. 5 pri splnení tam uvedených formálnoprávnych podmienok (najmä ratifikácia, promulgácia a publikácia) medzinárodné zmluvy o ľudských právach a základných slobodách a ďalšie tam uvedené zmluvy, medzi nimi najmú zmluvy, ktoré priamo zakladajú práva alebo povinnosti fyzických osôb alebo právnických osôb, “majú prednosť pred zákonmi”. Cit. ustanovenia čl. 7 ods. 5 sa vzťahujú na medzinárodné zmluvy, ktoré boli ratifikované , promulgované a publikované po účinnosti novely Ústavy, prijatej ústavným zákonom č. 90/2001 Z.z., t.j. od 1. júla 2001.
Prednosť medzinárodných zmlúv, ktoré boli ratifikované a vyhlásené pred 1. júlom 2001, vrátane medzinárodných zmlúv, ktorých zmluvnou stranou bola Česká a Slovenská federatívna republika, upravuje čl. 154c ods. 1 (pred 1. júlom 2001 čl. 11) Ústavy SR tak, že právo prednosti podmieňuje dvomi požiadavkami, a to
-	aby išlo o medzinárodné zmluvy o ľudských právach a základných slobodách a 
-	aby tieto zmluvy zabezpečovali “väčší rozsah ústavných” (správne malo byť “základných”) “práv a slobôd” než ich zabezpečuje Ústava Slovenskej republiky.
Z hľadiska predmetu otázky č. 1 treba povedať, že dosiaľ platné primárne a sekundárne právo ES a EÚ (ďalej aj “európske právo”) normatívne neupravuje základné ľudské práva a slobody. Ale ESD, (ktorý síce odmietol možnosť pripojiť sa k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd a pripisoval mu iba postavenie prameňa, ktorý “môže poskytnúť návody”), neskôr priznal cit. Dohovoru privilegované postavenie prameňa, ktorý má “osobitný význam”. Preto aj vo vzťahu k právu ES a EÚ bude mať pred Ústavou Slovenskej republiky prednosť cit. Dohovor, ak zabezpečuje väčší rozsah práv. (Napr. Ústava SR v čl. 50 ods. 5 pripúšťa mimoriadne opravné prostriedky “v súlade so zákonom”. Ale čl. 4 Dodatkového protokolu č. 7 k cit. Dohovoru dovoľuje obnovu konania, za ktorú by prípadne mohol byť považovaný aj inak nazvaný inštitút, iba z dôvodov nových alebo novoodhalených skutočností, alebo pre “podstatnú chybu” v predchádzajúcom “konaní”.  Čl. II – 110 návrhu Zmluvy o Ústave neobsahuje nijakú výnimku zo zákazu otvárať skončené veci. Preto odsúdený, proti ktorému bola podaná sťažnosť pre porušenie zákona iba čo do výšky trestu alebo jeho podmienečného odkladu, by azda mohol byť úspešný aj pred Európskym súdom pre ľudské práva , aj pred ESD, ak malo trestné konanie pred slovenským súdom súvislosť s porušením práva ES alebo EÚ, alebo ak si slovenský Najvyšší súd nevyžiadal rozhodnutie ESD o predbežnej otázke podľa čl. III – 369 Zmluvy o Ústave resp. čl. 234 Zmluvy o založení ES).
Ostatné medzinárodné zmluvy, vyhlásené pred 1. júlom 2001, sú podľa čl. 154c ods. 2 Ústavy SR súčasťou právneho poriadku Slovenskej republiky, “ak tak ustanovuje zákon”. Ide o požiadavku transformačného aktu. Táto problematika sa však otázok prednosti práva EÚ nedotýka.
Na položenú otázku prednosti práva ES a EÚ pred ústavami členských krajín, alebo pred princípmi týchto ústav, nedáva ani znenie cit. čl. 249 (predtým čl. 189) Zmluvy o založení ES, ani znenie čl. I-6 Zmluvy o Ústave pre Európu jednoznačnú odpoveď. Naznačuje však, že “právom členských štátov”, pred ktorým má Zmluva o Ústave a legislatíva Únie prednosť, sa rozumie ich, celý právny poriadok, vrátane ústavy členského štátu. 

Z hľadiska slovenského práva má v tomto vzťahu osobitný význam cit. čl. 154c ods. 1 Ústavy SR. I keď len v otázke ľudských práv a základných slobôd, pripúšťa prednosť medzinárodných zmlúv nielen pred zákonmi, ale aj pred Ústavou Slovenskej republiky. 
Spolu s ustanovením čl. 1 ods. 2 Ústavy SR je to – i keď vecne obmedzené – uznanie prednosti medzinárodnoprávnych záväzkov aj pred príslušnými ustanoveniami Ústavy SR.  Pravdaže, zovšeobecnenie práva prednosti nielen pred ústavnou úpravou ľudských práv a základných slobôd, ale pred Ústavou SR ako celkom, nebude jednoduché. Ale cit. čl. 154c ods. 1, i v normatívne uznanie zásady pacta sunt servanda v čl. 1 ods. 2 Ústavy, môžu byť dobrým východiskom. 
Z pohľadu komunitárneho práva prvky, nasvedčujúce prednosti tohto práva aj pred ústavami členských štátov, sa nachádzajú už v cit. rozhodnutiach ESD vo veciach Costa c/a Enel (prednosť voči ústavnej kompetencií Ústavného súdu Talianska)  a vo veci Simenthal II (prednosť práva ES pôsobí nezávisle od ústavných pravidiel členských štátov).
V prípade Internationale Handelsgesellschaft ESD jednoznačne vyslovil dominantné postavenie komunitárneho práva voči ústavnému právu členských štátov: “Právo odvodené od zmluvného základu Spoločenstva...nemôže byť už vzhľadom na svoju pravú podstatu prekonané akýmikoľvek pravidlami vnútroštátneho práva v akejkoľvek forme bez toho, aby tým bol popretý charakter práva ES a jeho právny základ. Preto platnosť komunitárneho aktu alebo jeho účinok na členský štát neovplyvňuje údajný rozpor so základnými právami, obsiahnutými v ústave, či s podstatnými štrukturálnymi črtami ústavy.”
Podľa môjho názoru prednosť práva ES a EÚ pred vnútroštátnym právom, vrátane noriem relevancie ústavy a ústavných zákonov, ako aj rozsah tejto prednosti vyplýva z princípu prenesenia časti suverénnych právomocí členských štátov (prostredníctvom zakladajúcich zmlúv a zmlúv o pripojení) na ES a EÚ. 
Čl. I-11 Zmluvy o Ústave ustanovuje, že “vymedzenie právomocí Únie sa spravuje zásadou prenesenia právomocí”.
	Ak členský štátu preniesol na EÚ tú či onú pôsobnosť, preniesol na EÚ aj právo a povinnosť prenesenú pôsobnosť realizovať, a to predovšetkým v legislatívnej sfére. Naproti tomu “vykonávanie právomocí Únie”, t.j. realizovanie výkonnej moci EÚ je obmedzené, lebo “sa spravuje zásadou subsidiarity a proporcionality” (čl. I-11 ods. 1 až 4).
	Únia by nemohla prenesenú normotvornú normotvornú právomoc vykonávať, ak by ju ktorýkoľvek členský štát mohol obmedziť vlastnými ústavnými požiadavkami, konkrétnymi ustanoveniami alebo aj všeobecnými princípmi, ak nejde o princípy  spoločné všetkým členským štátom EÚ. Tie by však mali byť vyjadrené v Zmluve o Ústave, príp. by z nej mali vyplývať. 

	Ak by sa právne akty únie (čl. I- 33), a to legislatívne (čl. I- 34) i nelegislatívne (čl. I- 35 Zmluvy o Ústave) dostali do tak zásadného rozporu s najzákladnejšími záujmami štátu, že by členský štát nedokázal tento zásadný rozpor prekonať, zostáva mu úvaha o prípadnom využití práva secesie (čl. I- 60). Je výrazom “umenia možného” na oboch stranách, aby k takému “riešeniu” nedošlo.

2. Aký je vzťah medzi Európskym dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd, Chartou základných práv Európskej únie a národnými základnými právami?

	Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd (č. 209/1992 Zb.) podpísaný 4. nov. 1950 v Ríme bol (a zostáva) najvýznamnejším výsledkom existencie a činnosti Rady Európy. Osobitnosťou Dohovoru je, že sa neobmedzuje na úpravu katalógu ľudských práv a základných slobôd, ale že ustanovuje aj kontrolný mechanizmus na presadenie ich dodržiavania. Okrem toho Dohovor neukladá iba záväzky štátom, ale ustanovuje záväzky štátov voči jednotlivcom. Po prvý raz v medzinárodnom práve Dohovor priznal priamo jednotlivcovi právo dovolávať sa súdnej ochrany na Európskom súde pre ľudské práva proti porušovaniu základných práv, obsiahnutých v Dohovore.
	Systém Dohovoru je postavený na zásade efektivity, vyjadrenej priamou použiteľnosťou Dohovoru vo vnútroštátnom práve, a na zásade rovnováhy, ktorá jednak predpokladá aj vnútroštátnu úpravu základných práv, jednak predpokladá predovšetkým vnútroštátnu nápravu prípadov porušenia základného práva. Za každé porušenie Dohovoru zodpovedá prísl. štát.
	Charta základných práv Európskej únie bola vypracovaná konventom pod predsedníctvom R. Herzoga a schválená v priebehu Medzivládnej konferencie v Nice 7. dec. 2000 ako listina práv európskeho štandardu, no nemala právne záväzný charakter. Jej text však bol obsahove inkorporovaný do II. časti návrhu Zmluvy o Ústave pre Európu s názvom Charta základných práv Únie (preambula a čl. II- 61 až II- 114).
	Charta sa považuje  za modernú listinu 21. storočia, ktorá kategorizuje tradičné práva na únijnej úrovni, ale formuluje a rozvíja aj nové práva, realizované dosiaľ iba v rámci EÚ. Charta odmieta doterajšiu hierarchizáciu, kde osobné a politické práva sú nadradené hospodárskym, sociálnym a kultúrnym právam a kladie dôraz na rovnaké hodnotové postavenie všetkých práv, vyjadrujúce jednotné poňatie kvalít ľudského života, ktoré jednotlivé práva svojím obsahom znamenajú.

Koncept triedenia kapitol (Dôstojnosť, Slobody, Rovnosť, Solidarita, Občianstvo, Spravodlivosť) vychádza zo základu právnej filozofie Immanuela Kanta v zmysle slobody, rovnosti a solidarity, ako vzájomne sa podmieňujúcich štrukturálnych prvkov jediného ľudsko- právneho princípu.
	Medzi novými ustanoveniami treba spomenúť právo na integritu osobnosti vrátane zákazu eugenických praktík a zákazu reprodukčného klonovania ľudských bytostí (čl. II- 63), práva dieťaťa, vrátane práva detí slobodne vyjadrovať svoje názory a zásadného práva udržiavať styk s obidvomi rodičmi (čl. II- 84), právo občana Únie voliť a byť volený v mieste bydliska za rovnakých podmienok, aké majú občania prísl. štátu (čl. II- 99, 100), právo na dobrú správu vecí verejných (čl. II- 101) atď.
	Ide o koherentný, originálny a moderný katalóg ľudských práv, odrážajúci aj špecifické podmienky EÚ.
	Na druhej strane Charta (na rozdiel od Dohovoru) neobsahuje osobitnú súdnu procedúru, ktorá by upravovala vynútiteľnosť jednotlivých ustanovení Charty. Podľa čl. II- 111 je Charta určená inštitúciám a orgánom únie; členským štátom je určená “ak vykonávajú právo únie”. Okrem toho podľa čl. II- 112 ods. 5 ustanovení Charty sa možno dovolávať pred súdom “len na účely... výkladu a preskúmavania... zákonnosti” aktov, prijatých inštitúciami a orgánmi Únie a aktov členských štátov, ak vykonávajú právo Únie.
	Fyzická a právnická osoba síce má všeobecné oprávnenie podľa čl. III- 365 ods. 4 “podať žalobu proti aktom, ktoré sú jej adresované, alebo ktoré sa jej priamo a osobne týkajú”, ale iba “za podmienok uvedených v odsekoch 1 a 2”, t. j. ak ide o preskúmavanie “zákonnosti” (obsahove ide skôr o “ústavnosť”) európskych zákonov a tam uvedených právnych aktov orgánov EÚ alebo ak ide o prípady procesných pochybení orgánov EÚ, a, čo považujem za osobitne dôležité, ak ide o “porušenie Ústavy” (EÚ), ale ďalšie mechanizmy, obdobné mechanizmom Dohovoru alebo inštitútom ústavných sťažností, budú závisieť od judikatúry ESD.
	Keďže ESD zaujal negatívne stanovisko k možnosti, aby sa Spoločenstvo pripojilo k Dohovoru (viď vyššie), Zmluva o Ústave v čl. II- 112 ods. 3 umožňuje toto stanovisko prekonať tým, že vo vzťahu Dohovoru a Charty k upraveným právam ustanovuje ich “rovnaký zmysel a rozsah”, ale “nebráni tomu, aby právo Únie priznávalo väčší rozsah ochrany týchto práv”.
	Keďže judikatúra ESD po určitom vývoji priznala Dohovoru privilegované miesto ako prameňu, ktorý má osobitný význam a neváhala ho priamo aplikovať, je pravdepodobné, že systém Dohovoru a komunitárny systém si síce zachovajú autonómnu existenciu, ale vzájomné prieniky medzi nimi budú pokračovať. 

3. Má charta základných práv EÚ už pred účinnosťou Zmluvy o Ústave pre Európu právne účinky?

	Charta základných práv EÚ zo 7.12.2000 bola prijatá ako právne nezáväzný dokument (viď odpoveď na otázku č. 2).
	Hlavným cieľom Spoločenstva bolo vytvorenie spoločného trhu, s úpravou a kontrolou základných práv a slobôd sa nerátalo. Aj ESD sa spočiatku odmietal zaoberať kauzami z oblasti ľudských práv (rozhodnutia č. 7/56, 7/57). Zmena tohto prístupu ESD bola vynútená ako raekcia na dlhotrvajúce spory s ústavnými súdmi členských štátov (porov. rozhodnutia nemeckého Ústavného súdu vo veciach Solange I a Solange II), ktoré vyslovili, že prenos štátnej moci na Spoločenstvá nesmie zasahovať do nemeckého ústavného poriadku a Nemecký federálny ústavný súd bude kontrolovať rešpektovanie ľudských práv, až kým stupeň ich ochrany nebude postačujúci. 
	Európsky súdny dvor vo veciach Costa c/a Enel vyslovil, že záväzný výklad práva ES patrí výlučne jemu a v prípade Simmenthal II uviedol, že prednosť práva ES pôsobí nezávisle od ústavných pravidiel členských štátov. V prípade Internationale Handelgesellschaft jednoznačne určil dominantné postavenie komunitárneho práva voči ústavám členských štátov.
	Ochranu ľudských práv a základných slobôd ESD bez konkrétnej normatívnej úpravy  v komunitárnom práve vyvodil zo “všeobecných pravidiel”, ktorých ochrana je úlohou Európskeho súdneho.
	ESD čerpal inšpiráciu z rôznych prameňov a ním vytvorený “katalóg” ľudských práv a základných slobôd má charakter sudcovského práva (judge made law). Medzi týmito prameňmi, popri doktríne a ústavných tradíciách členských štátov, neskôr aj popri európskom Dohovore, je aj Charta základných práv EÚ. 
	Do účinnosti Zmluvy o Ústave, resp. aj ak by sa účinnou nestala, bude Charta aj naďalej takýmto prameňom práva EÚ a prinajmenšom ako doktrína bude mať faktické účinky ako nenormatívny prameň práva. 

	4. Môžu (ústavné) súdy krajín preskúmavať zlučiteľnosť práva Európskych spoločenstiev s národným ústavným právom?

	Ústavné súdy členských štátov nemajú právomoc rozhodovať o ústavnosti alebo neústavnosti právnych aktov Európskych spoločenstiev. Vyplýva to z dôvodov, uvedených najmä k otázke č. 1, ale aj k otázkam č. 2 a 3, na ktoré odkazujem. 
	Stručne opakujem najmä tieto dôvody:
	Ratifikáciou čl. 249 (predtým čl. 189) Zmluvy o založení ES uznali členské štáty “záväznosť” nariadení ES. Ratifikáciou čl. I – 6  Zmluvy o Ústave pre Európu uznajú členské štáty nielen záväznosť práva EÚ, ale aj jeho “prednosť”. I keď text nehovorí výslovne o prednosti pred ústavami členských štátov, hovorí o prednosti práva EÚ pri vykonávaní “prenesených právomocí”. Prenesené právomoci by inštitúcie a orgány Únie nemohli realizovať, ak by ich mohli obmedziť ústavné súdy členských štátov. 
	Zo zásady pacta sunt servanda vyplýva povinnosť plniť záväzky primárneho európskeho práva, aj povinnosť plniť záväzky z aktov, ktoré na základe právomocí, daných primárnym právom, vydávajú orgány EÚ v podobe zákonov (dosiaľ nariadení) a rozhodnutí, t.j. povinnosť plniť záväzky zo sekundárneho európskeho práva. 
	Prednostné doložky sú inštitútom komunitárneho práva, sú vytvorené jeho judikatúrou počnúc rozhodnutím ESD. Vo veci Costa c/a Enel, rozhodnutím vo veci Simenthal II a rozhodnutím vo veci Internationale Handelsgesellschaft. Táto prax bude normatívne potvrdená cit. čl. I – 6 Zmluvy o Ústave pre Európu.
	V cit. judikátoch ESD jednoznačne vyslovil, že záväzný výklad práva ES patrí výlučne jemu a že prednosť práva ES pôsobí nezávisle od ústavných pravidiel členských štátov a odmietol podrobiť platnosť komunitárneho práva kontrole jeho súladu s vnútroštátnymi ústavnými požiadavkami. 
	V práve Slovenskej republiky doložku prednosti formulujú, alebo sa jej dotýkajú najmä čl. 1 ods. 2, čl. 7 ods. 2 a 5 a čl. 154c ods. 1 Ústavy SR. Čl. 154c ods. 1 Ústavy SR uznáva prednosť medzinárodných zmlúv aj pred Ústavou SR, i keď – čo do textu – iba vo veciach základných práv a slobôd. Podľa čl. 144 ods. 1 sú všeobecné súdy viazané aj medzinárodnými zmluvami. Ústavný súd SR je oprávnený rozhodovať o súlade medzinárodnej zmluvy s Ústavou SR len pred jej predložením Národnej rade (čl. 125a Ústavy SR). Z nijakého relevantného ustanovenia Ústavy SR nemožno odvodiť právomoc Ústavného súdu SR rozhodovať o súlade už ratifikovaných medzinárodných zmlúv s Ústavou SR, ani o súlade európskych zákonov, nariadení a smerníc s Ústavou SR (porov. čl. 125 až 129 Ústavy SR). Jeho právomoci sú upravené taxatívne. Sporná by bola iba možnosť záväzného výkladu ústavy podľa čl. 128, ale tá by svojou relevanciou nemohla prevážiť relevanciu rozhodnutí ESD (porov. cit. rozhodnutia vo veciach Costa c/a Enel a Simenthal II).
	Nemecký spolkový ústavný súd po rozhodnutí Solange I, keď si osoboval právomoc posudzovať súlad aktov EÚ s ústavom SRN, ale iba v oblasti ľudských práva a základných slobôd, už v rozhodnutí Solange II z r. 1986 uviedol, že kým bude na dostatočnej úrovni ochrana týchto práv, nebude preskúmavať zlučiteľnosť právnych aktov ES s nemeckými základnými ľudskými právami, ibaže by úroveň ich ochrany pred orgánmi ES významne poklesla. V rozhodnutí Solange III z r. 2000 uznal, že štandard ochrany ľudských práv SRN a EÚ je v zásade kompatibilný. 
	Prednosť práva ES a EÚ pred vnútroštátnym právom, vrátane ústav členských štátov, vyplýva z princípu prenesenia časti suverénnych právomocí členských štátov na ES a EÚ. V rozsahu, ktorým došlo k preneseniu týchto práv, nemôžu ani ústavné súdy členských štátov preskúmavať zlučiteľnosť práva ES a EÚ s národnými ústavami. 
	
	Avšak považujem za potrebné uviesť, že ústavné súdy členských štátov majú v určitých prípadoch možnosť, resp. povinnosť  preskúmavať  súlad domácich právnych predpisov, ktorými boli do právneho poriadku členského štátu implementované normy európskeho práva, s ich ústavou.
	Ide v prvom rade o prípady, keď členský štát implementuje právny akt EÚ, ohľadne implementácie ktorého  má zákonodarný orgán určitú voľnosť uváženia (napr. smernice EÚ, ktoré vychádzajú z princípu minimálnej harmonizácie).   Teda, z viacerých možností právnej úpravy, ktorú smernica EÚ pre členský štát  ponúka, si jeho  zákonodarný orgán vyberie práve tú možnosť, ktorá nie je v súlade s ústavou členského štátu. 
	Ďalej možno uviesť, že povinnosť preskúmavať súlad domáceho právneho predpisu, ktorý implementoval európsky právny akt,  s ústavou, je daná i vtedy, ak došlo k pochybeniu v rámci procesu jeho prijatia, t.j.  ak by zákonodarný orgán prijal takýto právny predpis v rozpore s legislatívnou procedúrou členského štátu (napr. právny predpis by nebol prijatý potrebnou parlamentnou väčšinou a pod.).  
	Ústavné súdy  členských krajín musia mať právomoc rozhodovať o súlade vnútroštátneho právneho aktu, ktorým bol implementovaný právny akt EÚ, s vnútroštátnym právom a prípadne tento predpis pre rozpor s ústavou zrušiť, ak neexistuje jeho  korešpondujúci európsky ekvivalent na úrovni primárneho európskeho práva.  

	V ostatných prípadoch by nemala byť daná právomoc ústavných súdov členských  štátov preskúmavať súlad  vnútroštátnych implementujúcich právnych aktov s ústavou. Za zmienku stojí v tejto súvislosti spomenúť  írsky model, ktorý je založený na zákaze preskúmavania  ústavnosti implementujúcich predpisov (s výnimkou prípadov možnosti  voľného uváženia zákonodarného orgánu) a na druhej strane  rakúsky systém, založený sa princípe súladu všetkých implementujúcich právnych predpisov s rakúskou ústavou a teda možnosti preskúmavania ich ústavnosti (pokiaľ rakúsky Ústavný súd zistí, že dané predpisy nie sú v súlade s ústavou, jediné riešenie tohto rozporu spočíva v zmene rakúskej Ústavy). 

	

	5. Môžu (ústavné) súdy krajín preskúmavať súlad sekundárneho práva ES s primárnym právom ES?

	Súlad sekundárneho práva ES s primárnym právom ES môže preskúmavať iba Súdny dvor EÚ. ESD to vyslovil už v rozhodnutí Costa c/a Enel  (viď vyššie) výrokom, že záväzný výklad práva ES patrí výlučne jemu. 
	Súdy členských štátov nesmú prijať vlastnú interpretáciu komunitárneho práva, ktorá by sa odlišovala od interpretácie, ktorú podala judikatúra ESD. V opačnom prípade vystavia členský štát zodpovednosti za porušenie komunitárneho práva. 
	Judikatúru ESD môže zmeniť iba ESD.
	Podľa čl. 230 (predtým čl. 173) Zmluvy o založení ES zákonnosť tam uvedených aktov orgánov ES preskúmava ESD. Podľa čl. 234 (predtým čl. 177) cit. Zmluvy ESD má právomoc vydávať rozhodnutia o predbežných otázkach, ktoré sa týkajú výkladu cit. Zmluvy, platnosti aktov orgánov Spoločenstva a výkladu týchto aktov. Obdobné ustanovenia obsahujú čl. I – 29 ods. 3 písm. b), čl. III – 365 a čl. III – 369  Zmluvy o Ústave pre Európu. Rozhodnutie ESD o neplatnosti aktu ES je síce priamo adresované iba národnému súdu, ktorý vec predložil ESD, ale je “dostatočným dôvodom pre ktorýkoľvek iný národný súd, aby považoval daný akt za neplatný na účely rozsudku, ktorý má vyniesť”. Účinky zamietavých rozhodnutí, t.j. rozhodnutí, v ktorých ESD nevyhlásil akt ES za neplatný, sú záväzné iba inter partes, v prípade nových pochybností o neplatnosti aktu sa možno znova obrátiť na ESD. Ak existuje ustálená judikatúra, “pravidlo zdravého rozumu a múdrosti ... kombinuje rešpekt kompetenčného obmedzenia s požiadavkou zamedziť nepotrebnému znásobeniu konaní o predbežnej otázke”.
	Z nijakého ustanovenia čl. 124 až 129 Ústavy SR nemožno odvodiť kompetenciu Ústavného súdu SR rozhodovať o súlade sekundárneho práva ES s primárnym právom ES. Vnútroštátne súdy, vrátane ústavných súdov, v prípade odôvodnených pochybností a neexistencie judikatúry ESD, sa majú obrátiť na ESD s návrhom na rozhodnutie prejudiciálnej otázky podľa čl. III – 369 Zmluvy o Ústave pre Európu, resp. dosiaľ podľa čl. 244 Zmluvy o založení ES. 

	6. Ako je možné zabrániť rozporu medzi Európskym súdnym dvorom a ústavným súdom jednotlivého štátu?

	Základom možnosti zamedzenia sporov je vzájomné uznávanie kompetencií. V postúpených veciach, v posudzovaní platnosti aktov ES a EÚ a vo veciach výkladu týchto aktov treba rešpektovať výlučnú pôsobnosť ESD. 
	Vo veciach, ktoré naďalej patria členským štátom, treba rešpektovať “národnú identitu” (čl. I – 5) a zásadu subsidiarity (čl. I – 11 ods. 1, 2, 3,  Zmluvy o Ústave pre Európu). Podľa čl. I – 11 ods. 2 “právomoci, ktoré na Úniu neboli v Ústave prenesené, zostávajú právomocami členských štátov”.
	Takto však nemožno vyriešiť kompetenčné konflikty vo veciach ochrany ľudských práv a základných slobôd, pretože hmotnoprávnu úpravu obsahujú aj právne poriadky členských štátov, aj čl. II – 61 a nasl. Zmluvy o Ústave. Pritom sa uvedené úpravy v celkom prevažujúcom počte ustanovení prekrývajú. 
	Zmluva o Ústave pre Európu nijako nebráni ochrane ľudských práv a základných slobôd pred ústavnými súdmi členských štátov. Tie budú aj naďalej rozhodovať predovšetkým podľa svojej vnútroštátnej úpravy, ktorú budú vykladať jednak s podporou výkladu prísl. medzinárodných zmlúv, jednak tak, aby neporušili medzinárodné zmluvy (porov. čl. 7 ods. 2, 5 Ústavy SR). “Výklad ... Európskeho súdu pre ľudské práva je jednou z orientačných smerníc, prostredníctvom ktorých ústavný súd postuluje normatívny obsah súvisiacich práv a slobôd zaručených Ústavou” (rozhod. Ústavného súdu SR č. I. ÚS 3/2001, obdobne II. ÚS 55/98 a PL. ÚS 15/98). Obdobný výklad, aký bol prijatý vo vzťahu k Európskemu Dohovoru a k ESĽP bude potrebné prijať aj vo vzťahu k Charte a k ESD. 
	Od vstupu Slovenskej republiky do EÚ sú súdy Slovenskej republiky, vrátane Ústavného súdu, povinné priamo aplikovať právo ES a EÚ, vrátane judikatúry ESD vo veciach ľudských práv a základných slobôd (viď vyššie). Po vstupe Zmluvy o Ústave do účinnosti, budú povinné takto aplikovať aj Chartu a podľa jej preambuly (zrejme formou záväzných precedentov)  aj “vysvetlivky”, ktoré ku Charte vypracovalo predsedníctvo Konventu. 
	Súčasne však podľa čl. II – 111 ods. 1 Zmluvy o Ústave ustanovenia Charty “sú určené inštitúciám ... Únie, ... členským štátom výlučne vtedy, ak vykonávajú právo Únie”. Formulácia by nasvedčovala iba výnimočnej povinnosti členských štátov aplikovať Chartu. Lenže, za predpokladu, že Zmluva o Ústave nadobudne účinnosť, Zmluva i jej časť v podobe Charty sa stane súčasťou právneho poriadku ES a EÚ ktorý, ako som uviedol vyššie, je pre členské štáty a ich súdy záväzný, priamo aplikovateľný (iba že by sa považoval za zmluvu “not self executing”) a s právom prednosti pred právom členských štátov (cit. čl. I – 6 Zmluvy o Ústave, čl. 7 ods. 2 a 5 Ústavy SR).
	Nevylučujem možnosť takého výkladu, že cit. čl. II – 111 ods. 1 je vo vzťahu k cit. čl. I – 6 špeciálnym ustanovením, ale potom neviem, kedy podľa čl. II – 111 ods. 1 členské štáty v oblasti Charty “vykonávajú právo Únie”, t.j. kedy ich Charta zaväzuje. Ani čl. 154c ods. 1 Ústavy SR o prednosti pri poskytovaní väčšieho rozsahu práv nebude použiteľný, lebo sa nedotýka medzinárodných zmlúv, vyhlásených po 1.7.2001. Vo vzťahu k Charte bude platiť čl. 7 ods. 2 a 5 Ústavy SR, ktoré prednosť práva EÚ a prednosť medzinárodných zmlúv tam uvedených nepodmieňuje väčším rozsahom práv. 
	Až do zásadného vyriešenia tejto problematiky záväznou judikatúrou ESD (porov. aj čl. I – 29 ods. 3 písm. b) a čl. III – 369 Zmluvy o Ústave) zastávam názor, že – po účinnosti Zmluvy o Ústave – Charta bude pre členské štáty a ich súdy, vrátane ústavných súdov, záväzná, priamo aplikovateľná a bude mať prednosť pred vnútroštátnou úpravou.
	Sporom bude možné zabrániť, ak sa aj ústavné súdy budú spravovať cit. ustanovením čl. I – 29 ods. 3 a čl. III – 369 Zmluvy o Ústave, t.j. ak v prípadoch konštantnej judikatúry ESD budú rešpektovať tento výklad a tam, kde konštantnej judikatúry niet, budú požadovať rozhodnutie ESD o prejudiciálnej otázke. (Čo do požadovania rozhodnutí ESD o prejudiciálnych otázkach ústavnými súdmi členských štátov v ich praxi som však dosť skeptický).

	7. Ako sa má zachovať vláda štátu v prípade odporujúcich si rozhodnutí Európskeho súdneho dvora a ústavného súdu krajiny?

	Ak rešpektuje zásadu pacta sunt servanda a ak ide o rozhodnutie vo veci, ktorú členské štáty postúpili EÚ, mala by vláda podať návrh na opätovné konanie pred ústavným súdom svojho štátu. V Slovenskej republike však predpokladom na taký postup je prinajmenšom novelizácia zákona o organizácii Ústavného súdu, o konaní pred ním a o postavení jeho sudcov, ktorá by to umožnila a ktorá by súčasne ustanovila výnimku z nezrušiteľnosti rozhodnutí Ústavného súdu. Pravdepodobne by však bola potrebná aj novelizácia Ústavy SR (porov. napr. čl. 125 ods. 6 poslednú vetu Ústavy SR).
	Ak má vláda názor, že Všeobecný súd EÚ podľa čl. III – 358 Zmluvy o Ústave (dosiaľ Súd prvého stupňa) rozhodol vo veci, ktorú členské štáty nepostúpili do pôsobnosti EÚ, mal by podať odvolanie (alebo iniciovať podanie odvolania) na Súdny dvor EÚ (čl. III – 358 ods. 2 Zmluvy o Ústave, dosiaľ čl. 225 ods. 1 Zmluvy o založení ES). Rozhodnutie Súdneho dvora EÚ vláda napadnúť nemôže, naopak, je povinná prijať opatrenia na výkon rozsudku Súdneho dvora (čl. III – 362 Zmluvy o Ústave).

	8. Mení sa z tohto hľadiska niečo, ak zmluva o Ústave nadobudne účinnosť?

	V odpovediach na predchádzajúce otázky som reagoval aj na predpokladanú účinnosť Zmluvy o Ústave. K zásadnejším zmenám nedôjde. 
	V prípade otázky č. 6 by po účinnosti Zmluvy o Ústave mohlo dôjsť k významnej zmene, ak by sa prijal výklad, že v dôsledku čl. II – 111 ods. 1 je Charta pre členské štáty záväzná len po jej transformácii (implementácii) do práva členského štátu, alebo výklad, že Charta, na rozdiel od iných ustanovení Zmluvy o Ústave, obsahuje ustanovenia “not self – executing”. Taký výklad nepredpokladám. 

	9. Mení sa právna povaha európskeho primárneho práva, ak Zmluva o Ústave pre Európu nadobudne účinnosť?

	Vzťah primárneho a sekundárneho práva dosiaľ vyplýva z čl. 230 (predtým čl. 173), čl. 231 (predtým čl. 174) a čl. 249 (predtým čl. 189) Zmluvy o založení ES. Podľa týchto ustanovení sekundárne právo nesmie porušiť Zmluvu, t.j. nesmie odporovať primárnemu právu. 
	Obsahove rovnakú úpravu prinášajú čl. III – 365, III – 366 vo vzťahu k čl. I – 34, čl. I – 35 ods. 1, 2 čl. I – 36, a čl. I – 37 ods. 4 Zmluvy o Ústave pre Európu. 
	V obidvoch uvedených prípadoch je upravená a uplatňuje sa vyššia právna relevancia či už doterajšieho primárneho práva, alebo Zmluvy o Ústave. V obidvoch prípadoch je rozdielna právna relevancia právnych predpisov inštitútom, ktorý má svoj pôvod v ústavnom a nie medzinárodnom práve. (V medzinárodnom práve ide skôr o otázku transformácie, prípadov zmlúv self – executing, prípadov zodpovednosti štátov za to, že medzinárodnú zmluvu netransformovali alebo ju “transformovali” inak, než to vyžadovala zmluva. Tam, kde priamo vykonateľná medzinárodná zmluva má prednosť pred vnútroštátnymi zákonmi, vyplýva táto prednosť z ústavy alebo zo zákona prísl. štátu a nie á priori zo vzťahu medzinárodného a národného práva).
	Ak sa zmluva, ktorou je upravená vyššia právna relevancia primárneho práva voči sekundárnemu právu nazýva zmluvou o “ústave”, je to iba formálnym potvrdením konštitucionálnej povahy primárneho práva, ktorú primárne právo má i dosiaľ bez toho, aby obsahovalo výraz “ústava”.
	Na samotnom vzťahu Zmluvy o Ústave (alebo Zmluvy o založení ES, Zmluvy o EÚ atď.) voči sekundárnemu právu ES a EÚ sa prijatím Zmluvy o Ústave pre Európu nič nezmení. 

	10. Mení sa niečo vo vzťahu medzi súdmi navzájom?

	Otázka je neurčitá. 
	Vzťah medzi Súdnym dvorom EÚ a Všeobecným súdom je daný právomocou rozhodovať  o odvolaniach podľa čl. III – 358 ods. 1 posledná veta Zmluvy o Ústave práve tak, ako je dosiaľ upravený vzťah medzi Súdnym dvorom a Súdom prvého stupňa podľa čl. 225 ods. 1 posledná veta Zmluvy o založení ES.
	Vzťah medzi Súdnym dvorom EÚ a ústavnými súdmi členských štátov bol predmetom otázky č. 6 a 7 (viď odpovede na uvedené otázky). 
	Vzťah medzi ESD a všeobecnými súdmi členských štátov je daný povinnosťou všeobecných súdov členských štátov aplikovať aj právo EÚ (viď vyššie), ich povinnosťou rešpektovať konštantnú judikatúru ESD (viď vyššie), ich povinnosťou vyžiadať si rozhodnutie o predbežnej otázke výkladu platnosti aktov a výkladu aktov EÚ (čl. 234, predtým čl. 177 Zmluvy o založení ES, čl. III – 369 Zmluvy o Ústave). Jediný rozdiel je v tom, že všeobecný súd členského štátu dosiaľ “môže požiadať” o rozhodnutie,  po účinnosti Zmluvy o Ústave kogentne “predloží” vec Súdnemu dvoru.

	11. Aký je právny následok, pokiaľ nebude ratifikácia Zmluvy o Ústave pre Európu v niektorom členskom štáte úspešná?

	Podľa čl. IV – 447 Zmluvy o Ústave pre Európu zmluva nadobudne 1.11.2006 platnosť iba vtedy, ak bude ratifikovaná všetkými zmluvnými stranami, resp. pri neskoršej ratifikácii prvým dňom mesiaca po ostatnej ratifikácii. 
	Ak nedôjde k ratifikácii všetkými členskými štátmi, nedôjde ani k zrušeniu Zmluvy o založení ES, Zmluvy o EÚ (a ich zmien a doplnkov) a zmlúv o pristúpení (prov. Čl. IV – 437 Zmluvy o Ústave pre Európu). Právne sa bude EÚ naďalej spravovať týmito zmluvami. 
	V ďalšom postupe vidím tri možnosti.
	Predovšetkým – v závislosti od počtu prípadov odmietnutia – bude potrebné pokúsiť sa o zistenie dôvodu alebo dôvodov negatívneho rozhodnutia. Ak dôvod bude možné zistiť bude potrebné uvážiť, či je možná a prijateľná úprava sporného ustanovenia Zmluvy o Ústave.
	Politickým riešením, ktoré však nepovažujem za dobré, je výzva takého štátu, aby z EÚ vystúpil.
	Najprijateľnejším a právu zodpovedajúcim postupom by bolo využitie možnosti rozšírenej spolupráce medzi tými členskými štátmi EÚ, ktoré ratifikáciou Zmluvy o Ústave preukázali záujem o užší zväzok v rámci jestvujúcej EÚ. Právny podklad na to dávajú čl. 11 a 11a Zmluvy o založení ES a čl. 43 (predtým čl. K:15) až 45 (predtým čl. L) Zmluvy o Európskej únii. Nadviazanie rozšírenej spolupráce bude v praxi možné iba vtedy, keď si ho bude želať jednoznačná väčšina členských štátov, pretože o povolení na taký postup rozhoduje Rada kvalifikovanou väčšinou.